Förare är väldigt glada människor-
-för de uppskattar livet mer än folk över lag.
Förare dör oftast på söndagar-
-och om han är en nära vän-
-tänker man att det är en dum sport och man funderar på att sluta.
På måndagen tänker man att det var otur.
Jag fortsätter tills nästa år.
På tisdag tänker man att det är ett race nästa söndag.
Jag kanske ska vara med. På onsdag kör man.
Enzo Ferrari sa till sina förare: "Vinn eller dö, så lever du för alltid."
Det är sant. Varje gång man går till ett Grand Prix-
-är det essensen av vad som gör sporten till vad den är.
Utan förare som Mike Hawthorn och Peter Collins är sporten fattigare.
Namnet Ferrari är viktigt för Formel 1 i dag.
Det är en symbol för sportens historia.
Det var jordens farligaste sport-
-och den lever på idén om fara och lyx.
Vi tänker oss förarna som våghalsar eftersom Collins och Hawthorn var det.
När jag ser tillbaka utmärker sig dåtidens förare-
-som en helt annan sort.
Att styra den här kraftfulla besten-
-balansera den nästan som på lina-
-och hitta den bästa linjen genom kurvan ger en känsla av extas.
Det var en era av mycket lyx och stora risker.
Männen körde de röda bilarna-
-utan att veta om de skulle överleva.
Mike Hawthorn beskrev hur vi unga män-
-glatt hoppade i kitteln-
-under vilken mr Ferrari höll elden i gång.
Ferraris inställning till förarna var-
-att ju mer de pressas och jagas upp-
-desto snabbare kör de.
De här killarna blev höga av biltävlingarna-
-men de utsatte sig frivilligt för de faror det innebar.
Det är nåt med motorsportens värld-
-som gjorde att vi-
-bara fortsatte när det hände katastrofer.
Vi lät det inte påverka oss.
Det var många människors inställning då.
Rädsla är brist på förståelse av vad som händer.
Barn är mörkrädda då de inte vet vad som finns där.
Jag är inte rädd för att råka döda mig själv.
Jag är rädd för att dödas av nåt jag inte kan kontrollera.
Det stora med Mike Hawthorn och Peter Collins-
-är att de gjorde det John Cobb, världs- rekordhållaren i landhastighet beskrev:
"Det är som"-
-"att testa hur långt man kan luta sig ut genom fönstret utan att ramla."
Det är vad killarna runt Ferrari gjorde på 50-talet.
De lutade sig frivilligt ut genom fönstret så långt de kunde.
Några av dem föll ut. Alltför många när man ser tillbaka.
Vid tio års ålder såg du ditt första race. Vad kände du?
Jag darrade som en pojke-
-som drömde om att en dag få chansen-
-att delta i tävlingen.
Ferrari hade en svår barndom. Hans pappa dog tidigt i hans liv-
-och hans enda bror likaså.
Han var mer eller mindre ensam som tonåring.
Men han var bilintresserad.
När han var tvungen att välja livsbana-
-var det bilar och motorer som lockade mest.
Vad spelade mest roll, din passion eller lusten att lyckas?
Främst var det passionen.
Vad känner du innan starten? Nervositet? Rädsla?
Innan starten har jag...
...blandade känslor. Men de försvinner så fort racet börjar.
Hjälten i dag var den brittiska föraren-
-Mike Hawthorn.
Peter Collins i Ferrarin tog ledningen från start.
Enzo Ferrari var en duktig talangscout.
Trots att det fanns många bra italienska förare-
-fick han ögonen på några engelska förare-
-som gjorde bra ifrån sig.
Det var några år mellan Hawthorn och Collins.
Mike var två-tre år äldre.
Han gjorde sig ett namn i en liten Riley som hans pappa hade fixat.
Varje gång de var på ett race-
-var det en man som väntade sig att vinna trofén.
Peter började med en 500 cc Cooper-
-som hans pappa Pat hade köpt åt honom. Han var snabb-
-och bara 17 år gammal.
Hawthorn och Collins var rivaler på banan-
-men i Modena-
-när de körde för Ferrari, blev de goda vänner.
Mike var en kille i sportjacka som drack öl med polarna.
Han och Peter Collins-
-var som ett par oansvariga skolpojkar. De ville ha kul.
Peter var en livsförhöjare.
När han kom in i rummet blev det livligare-
-och roligare på det hela taget.
När jag först träffade Mike var han lång och stilig.
Jag tyckte att han var snygg och ställde in mig på honom.
Han hade karaktär och var en kul person.
Motorsport var för honom en väg till lycka i livet-
-medan det för mig var livet.
Man var ett fan av Hawthorn eller Moss, inte båda.
Peter passade bra in i bilden-
-av en spännande racerförare. Flickorna älskade honom.
Han ansträngde sig inte för att hålla dem borta.
Mr Ferrari var svag för britterna.
Mike åkte dit och han blev imponerad.
Här var nån som var redo att sätta allt på spel.
Det var den sorts aggressiva, unga förare-
-som mr Ferrari uppskattade.
Mike utmärkte sig gentemot de andra-
-som väldigt vacker.
Vi berusades av atmosfären kring de underbara, vilda männen.
Det var kul. Det var som en familj där alla kände alla.
Men det var farligt. Där det finns fara finns det spänning.
"VI BEHÖVER VINNARE."
"VI BEHÖVER INTE DEM SOM BLIR TVÅA ELLER TREA."-ENZO FERRARI
Hawthorn klarade sig bra hos Ferrari.
Han vann några race. Men när hans far dog-
-ville han köra för Jaguar och åkte tillbaka till England.
Ferrari blev nog besviken.
Han ville nog behålla honom.
För de flesta grand prix-förarna var Le Mans lite trist-
-då det testade bilen snarare än föraren.
Jag tror att Mike och Fangio-
-blev involverade i vad som blev ett grand prix-
-från start, för att motverka tristessen.
Förarna hänvisas till sina platser.
Var redo.
Fem, fyra, tre, två, ett, noll!
Hawthorn och Fangio ligger hela tiden nära varandra.
Publiken är trollbunden av en skicklighet-
-inga ord kan beskriva.
Striden som utkämpades under de första varven-
-nådde ett långt större klimax-
-än nån kunde föreställa sig.
Allt verkade normalt.
Jag fick uppgiften att ta startpasset.
Jag var ute på banan när den hemska olyckan inträffade.
Mellan White House-kurvan och depån-
-såg Mike chansen att köra om en till bil-
-innan han svängde åt höger och bromsade för depåstoppet.
Den bilen var en Works Austin-Healy som Lance Macklin körde.
Problemet var att en ny regel precis hade införts-
-att man skulle byta förare varannan timme.
Mike visste att ett till varv skulle ta honom över två timmar.
Lance Macklin bromsade hårt och svängde skarpt åt vänster-
-för att undvika Mikes Jaguar.
Det var en otrolig smäll när Leveghs bil kom flygande.
Hans hjul for precis förbi mitt vänsteröra.
Han var så nära att jag kände värmen från avgassystemet.
Levegh körde upp för Austin-Healeyns sluttande bakdel...
...flög nästan 100 meter genom luften-
-och kraschade rakt på skyddsvallen-
-framför sig.
När jag närmade mig depån såg jag en blå flagga, så jag tog det lugnt.
Sen mötte jag ett totalt kaos.
När Leveghs Mercedes träffade ovansidan av vallen-
-slets karossen sönder och hela framvagnen-
-kastades in i publiken.
Den flög genom folkmassan som en torped.
Den dödade över 80 personer och skadade över 100 till.
Det fanns till och med barn på första raden-
-för att de skulle kunna se bra.
De var rakt i eldlinjen för delarna som flög in bland dem.
De flesta förstod inte att det var så omfattande.
Anledningen till att racet fortsatte-
-var för att utryckningsfordonen skulle kunna köra i väg från banan.
Jag såg inget av själva olyckan.
Jag hamnade några hundra meter från olyckan.
Jag såg att bilen brann bredvid banan-
-men visste inget om publiken.
Jag gick ner till Austin-Healey-depån-
-och Donald Healey sa att Mike hade kommit in-
-och frågat Lance om han nånsin kunde förlåta honom.
Han stapplade förbi oss-
-med tårarna rinnande. Han kom och lade armen om mig.
Han sa att han hade dödat dem och aldrig skulle tävla igen.
Några timmar senare satt han i bilen.
Hawthorn och Bueb fortsatte att köra racet fantastiskt.
I en samtida film-
-ser man på Mikes ansikte att han inte vet-
-om han ska njuta av segern eller inte.
När han väl log fick fotograferna det på bild.
Bilderna av en leende Mike Hawthorn som just hade vunnit på Le Mans-
-efter den hemska tragedin som förmörkade racet-
-användes av pressen för att dra Mike i smutsen.
Det påverkade honom enormt.
Han var väldigt upprörd, men det var inte hans fel.
Han frikändes och borde inte behöva må så.
Det kunde verka som att han hade en nonchalant attityd.
Men han brydde sig väldigt mycket.
"JAG HAR FAKTISKT INGA INTRESSEN"-
-"I LIVET, UTÖVER RACINGBILAR." -ENZO FERRARI
Bakom succén finns en hemsk sanning.
Italienare förlåter vad som helst och vem som helst.
Tjuvar, mördare och alla sorters kriminella.
Men inte folk som lyckas. De förlåter ingen som lyckas.
Ferrari var enorm i Italien redan då.
Han var den mest betydande personen i bilindustrin-
-under 1900-talet.
Han var en överlevare och kameleont. Han manipulerade folk.
Jag tror att han såg det som en sport i sig.
Scuderia var ett stall-
-till vilket Ferrari plockade de bästa han hittade.
Förarna var Scuderias ansikte utåt.
Han valde ut gräddan av talangerna.
Eugenio Castellotti var från en liten stad vid namn Lodi.
Han började med racing för att det var en machogrej.
Det är vad herren på täppan skulle göra.
Han hade dessutom talang. En lysande talang faktiskt.
Musso var från Rom. Han var tidens Elio di Angelis-
-och Castellotti var en gatukämpe från norr.
Luigi Musso var en karismatisk italiensk racerförare av högsta klass.
Jag överdriver inte. Han var jättebra.
När Castellotti och Musso var hos Ferrari-
-kände de ett delat ansvar, så att säga.
De två tog Italien in i grand prix-racingen-
-på ett sätt vi inte kan föreställa oss.
Hela landet backade dem och de gav allt de hade.
Alfonso de Portago var en adelsman-
-och en mångsidig idrottsman.
Dessutom hade han en tilldragande personlighet.
Han var en riktig playboy-
-men en som inte var rädd för lite skit under naglarna.
Han var hängiven sporten-
-oavsett om det var skidor, bob, vattenskidor-
-simning, fiske eller jakt.
Han var på vissa sätt en given Ferrariförare-
-under 50-talet.
Portago var som klippt och skuren för Ferrari.
Han hade passande flickvänner också.
Scuderia leddes av Juan Manuel Fangio-
-och Castellotti lydde tydligen Fangios ord.
Fangio är enligt mig världens bästa förare.
Han var en stor man. Allt han gjorde-
-kunde han upprepa.
Det var en skön balans mellan människa och fordon.
Enzo Ferrari frågades:
"När en bil vinner"-
-"hur mycket är bilen respektive föraren?"
Han sa: "60 % bil, 40 % förare."
Det sorgliga är att han inte lade tiden-
-på att lära sig hantera varje enskild förare.
Alla förare har sin egen stil.
Hawthorn har ansiktsuttrycket hos nån som kämpar.
Peter Collins gör miner åt publiken.
Inte med flit, men jag har inte sett nån bild av Peter-
-där han inte grimaserar.
Peter Collins körde för BRM-
-när han erbjöds att köra för Ferrari.
Det måste ha känts fantastiskt. Vilken otrolig möjlighet.
Ferrari såg sig som spindeln i ett enastående nät.
Han såg till att alla kom till honom. Han gick aldrig till dem.
Historien säger att Peter Collins gick för att skriva på-
-och tänkte sig att det var nåt stort.
Peter fick vänta och vänta.
Han var på vippen att bestämma sig för att det var ett dåligt jobb-
-när mr Ferrari till slut gled in.
Då blev det alla tiders.
Colins smekmånad hos Ferrari var strålande.
Han vann i Formel 1 och även i andra kategorier.
Ferrari förstod hans mångsidighet-
-och Collins blev en stjärna över en natt.
Inte bara i Italien, utan en världsstjärna.
Segern går till Peter Collins och Mike Hawthorn.
Moss blir 2:a och Fangio 3:a.
Collins vinner sitt första Grand Prix för Ferrari.
Collins tar plats bland de britter-
-som har vunnit en grande épreuve.
Det råder inga tvivel om att Collins-
-var en av Ferraris favoritförare.
Han kände en värme för honom-
-på ett sätt han inte gjorde för alla sina förare.
Peter Collins blev nära vän med Dino-
-mr Ferraris dödligt sjuke son.
Min man gjorde ett underbart jobb-
-med att hjälpa kommunikationen mellan sonen och Enzo.
Ferrari blev väldigt rörd av-
-att Collins visade sån omsorg om hans son.
Dinos död var förstås-
-förkrossande för honom och hans fru.
Det förde honom närmare Collins.
I slutet av säsongen 1956 hade Collins vunnit Belgiens Grand Prix-
-och Frankrikes Grand Prix.
Han är den förste brittiske föraren som tippas-
-att vinna FIA:s världsmästerskap i Formel 1.
Det var fem Lancia Ferrari i racet.
Det var Fangio, Portago och Collins-
-men även Castellotti och Musso hade en brinnande rivalitet.
Så fort Italiens Grand Prix började-
-satte Castellotti och Musso fart-
-som om det första varvet var det sista.
Fangios bil gick sönder.
På den tiden kunde man dela på en bil-
-och få hälften av poängen.
Musso kom in och föreslogs-
-att ge bilen till Fangio. Det ville han inte.
Då gjorde Collins sin välkända, osjälviska handling.
Collins är tippad som världsmästare.
Vid sitt sista depåstopp-
-ropade han till sig Fangio och sa:
"Ta min bil. Jag ger upp min chans"-
-"så att du kan vinna världsmästartiteln igen."
Jag kan inte komma på nån annan-
-som skulle göra det.
Peter behövde bara fortsätta-
-så hade han tagit hem det.
Han respekterade Fangio-
-och tyckte att det hade varit oschyst att inte erbjuda bilen.
Det var ridderligt och respektfullt.
Enzo Ferrari uppskattade det mycket.
När Peter pratade med pressen-
-sa han: "Jag är ung. Jag får fler chanser."
"EN STJÄRNA ÄR NÅN MED EN SPECIELL STIL"-
-"ELLER SOM ÄR EXTREMT MODIG." -ENZO FERRARI.
Jag spelade i en pjäs i Coconut Grove i Florida.
Peter kom på besök på väg hem till England från Argentina.
Västindien, Kuba och hela Latinamerika-
-finns strax bortom horisonten om du är i Miami.
Stirling Moss berättade för Peter att jag var i Florida.
Om han ändå åkte förbi kunde han ju säga hej.
Han ringde mig.
Vi träffades på måndagskvällen efter pjäsen. Det var det.
På onsdagen friade han.
På fredagen kom min pappa från New York för att få slut på tramset.
Han jobbade för FN och var en väldigt värdig människa.
Han var lite missnöjd-
-med att jag skulle gifta mig med en racerförare-
-som jag inte kände.
Det fungerade utmärkt.
När börjar en stjärna dala?
Den dag de sätter sina personliga intressen före sporten.
Enzo Ferrari gillade inte att hans förare stadgade sig.
Han gillade inte att de hade nåt annat att leva för-
-utöver att köra hans bilar.
Det tar bort skärpan från deras hastighet.
Han gillade bilarna mer än förarna-
-eftersom bilarna var lojala, vilket förarna oftast inte var.
Mr Ferrari framhöll att den främste i hans team-
-var den som körde bäst den senaste söndagen.
Det höll dem på tå.
Genom att få dem att tävla mot varandra-
-och att ofta ha fem förare på fyra bilar-
-försäkrade han sig om att de gav allt-
-hela tiden.
Det var en kulturkrock-
-för Mike Hawthorn och Peter Collins i Scuderia Ferrari.
Där var de omgivna av tävlingsinriktade playboy-förare.
Jag åt middag med Ferrari och vi pratade som vanligt om racing.
Plötsligt sa han:
"Förarna går alltid"-
-"till de som gör de snabbaste bilarna."
Jag tänkte precis protestera när jag insåg-
-att jag skulle flytta om nån hade snabbare bilar.
Det finns ingen lojalitet mot tillverkare.
Det fanns en färgstark och bitter relation-
-mellan Fangio och mr Ferrari. När Fangio lämnade Ferrari-
-efter att ha vunnit världsmästerskapen-
-och bytte till Maserati-teamet-
-var det bara mr Ferrari som blev överraskad.
När Mike Hawthorn kom tillbaka till Ferrari i början av 1957-
-hade de Collins, Musso-
-markis Alfonso de Portago och Castellotti.
Det var ett otroligt starkt lag.
Nåt jag alltid har älskat hos Castellotti-
-var hur prydlig och punktlig han var i sitt liv.
Sånt visar hur man är i bilen.
Om man såg hur han packade sin racingväska-
-med alla saker var allting perfekt organiserat.
Det visade en annan sida av Castellotti.
Han var inte bara en galen italienare, han var duktig.
Castellotti började köra-
-i en Ferrari som hans mor hade köpt.
Han växte upp som en guldgosse.
Han är ännu en omogen kille med mycket pengar-
-så han gör det som många rika italienare önskar att de kunde:
Att vara racerförare.
Han är rätt bra, men inte jättebra.
Du sa att förare tillhör en av två kategorier-
-proffs och ambitiösa, alltså amatörer.
Utan tvivel.
Och att det är falskt att italienare kör långsammare än utlänningar.
Men vinnarna är oftast utlänningar.
Italienarna saknar den tekniska förmågan som utlänningarna har.
Alla i Italien var galna i racing.
Om de saknade tv, men det fanns radio-
-följde de vad som hände.
Att vara italienare och köra i Italien-
-och att hela tiden behöva bevisa sig mot förare-
-som Collins, Hawthorn och Moss var väldigt svårt.
I mars 1957 skulle Castellotti göra några tester åt Ferrari-
-på Modenas testbana.
Det låter galet egentligen-
-att Modena var testbana åt både Ferrari och Maserati.
Varför det var så otroligt viktigt-
-vem som höll det inofficiella varvrekordet-
-är svårt att förstå nu.
Av nån anledning var det viktigt-
-särskilt för Enzo Ferrari.
Maserati hade precis slagit rekordet.
Mr Ferrari var inte glad.
Han ville att Ferrari skulle ha rekordet.
Jag vet inte om det var uttalat eller inte-
-men Castellotti förväntades slå det-
-med den nya bilen.
Castellotti kallades tillbaka från Florens.
Det var ingen fråga, utan en order.
Han kom motvilligt tillbaka till Milano-
-och åkte ut till Modena.
Han hoppade i bilen sent på eftermiddagen och dog där.
Antingen fungerade inte bromsen eller så fastnade gasen.
Ferrarin körde av banan-
-flög upp i luften och började rulla.
Den fortsatte in i en betongläktare-
-och hamnade på läktarens översta rad.
Castellotti kastades tyvärr ur bilen.
Han kördes till sjukhuset-
-men gick inte att rädda.
Det bekymrar oss när nån dör-
-för att styraxeln går av eller ett hjul lossnar.
Det oroar en när man vet att det hände med den bilen-
-och man själv kör en likadan. Det kan hända mig.
Jag tror inte att Ferrari var kapabel att ha relationer.
Han drevs bara-
-av att göra det han behövde för motorsporten.
Och det var att bygga bilar som kunde vinna-
-och att hitta förare som kunde köra dem.
Det som hände hände.
Collins var på Ferraris kontor när telefonen ringde.
Det var nyheten om att Castellotti hade dött.
Han sa: "Non, non, Castellotti morto."
Och sen: "E la macchina?"
"Och hur gick det med bilen?"
Man kommer inte överens med alla.
Du kallas ofta för diktator. Vad säger du om det?
Om de med diktator menar att man kräver av andra-
-att de är hängivna sitt arbete så har de en poäng.
Jag såg upp till Ferrari i vissa avseenden och avskydde honom i andra.
Framgång var viktigt för Ferrari.
Men det var för att visa att han var bättre än andra.
I slutändan handlade det om Ferrari-
-och Ferrari har hängt med på ett eller annat sätt-
-nästan sen århundradets början.
Skälet till att Ferrari är världens största märke i dag-
-större än Formel 1, inom motorsporten-
-och att folk tänker som de gör om Ferrari-
-är för att det i slutändan handlar om bilen, inte föraren.
Mr Ferrari blev tidigt medveten om-
-att hans sport dödade.
Om man besöker kyrkogården så ofta som jag gör-
-möter man till slut blicken i dödens majestätiska ansikte.
Vad tänker man i det ögonblicket?
"Alla bekymmer, alla problem och alla bråk"-
-"bara för att hamna här?"
Vad är Ferrari för person?
Ferrari är en diktator. Om han inte gillar en får man inte köpa en bil.
Men jag tycker att han är en toppenkille.
Varför tävlar du?
Jag vill bli bäst i världen.
Livet är fantastiskt. Även om jag blir 100 år-
-kommer jag inte hinna göra en tjugondel av allt jag vill-
-och läsa alla böcker jag vill läsa.
Jag vill leva det till fullo och tiden är knapp.
Jag kände Fon Portago väl.
Jag bodde i Frankrike-
-och man träffade på honom regelbundet i Paris.
Han kunde göra allt. Han gillade att göra farliga saker.
Oavsett hur mycket pengar de har-
-vill alla som kör bli professionella förare.
Man måste bara respektera bilen.
Jag har enorm respekt för Grand Prix-Ferrarin.
Om jag behandlar den illa kan den enkelt döda mig.
Ingen tror att det kommer att hända dem.
Jag vet att det inte kommer att hända mig. Jag känner det.
Mille Miglia var ett race runt Italien på vanliga vägar-
-med miljoner åskådare längs vägarna.
Och det var otroligt farligt.
Fon de Portagos Ferrari var en av de kraftfullaste bilarna-
-i racet, så han förväntades köra bra.
Han avskydde racet och ville inte köra det året.
Men Ferrari insisterade.
Han var involverad i en galen, passionerad affär-
-med skådespelerskan Linda Christian.
Vid en av kontrollerna-
-kom Portago in, tankade och stämplade.
En mekaniker såg att det fanns en skada på bakdelen.
Bucklan satt väldigt nära däcket.
De ville byta däck-
-men Portago bara viftade bort dem.
"Nej. Jag har inte tid med det."
Sen såg han Linda Christian.
De kysstes passionerat-
-strax efter att han hade sagt att de inte hann laga bilen.
Sen åkte han igen.
I slutet av loppet, när de passerade Guidizzolo-
-nästan inom hör-och synhåll från mållinjen-
-gick ett däck sönder.
Bilen körde av vägen, voltade, slog i vallen och fattade eld.
De Portago dog.
Edmund Nelson, kartläsaren, dog också.
Nio åskådare dog.
Fem av dem var barn, vilket gjorde saken ännu hemskare.
Han dog i jakten på en karriär-
-som han hade givit all sin kraft.
Den tävlingsandan gjorde honom till den han var.
Att han dog-
-på tröskeln till den magnifika karriären är en förlust för racingen-
-och för alla som är det minsta romantiska.
Deras sätt att leva gör att folk som Portago inte dör i sängen.
Deras flaggor vajar inom de områden-
-där de firade sina triumfer ända till slutet.
Det var inte ovanligt att åskådare dog på 50-talet.
Men att fem barn dog gjorde skillnad.
Enzo Ferrari var tvungen att gräva djupt inom sig.
Mille Miglia kördes aldrig igen.
Dessutom fanns det ett åtal för dråp.
Det fanns en air av avsmak och Vatikanen var chockad.
Känner du ett moraliskt ansvar-
-när tragedierna inträffar?
-Jag ifrågasätter mig själv. -Hur känns det när dina förare dör?
-Känner du för att sluta? -Jag känner många saker.
För många saker. Till exempel-
-hur skör den mänskliga existensen är.
Mike Hawthorn hade ett medfött njurproblem.
Vissa dagar var han blek, svettig och svag-
-och det märktes.
Hade han gjort det offentligt-
-hade han riskerat att inte få sin tävlingslicens.
Det sopades under mattan-
-som att han hade ett kroniskt tillstånd som ibland gjorde sig påmint.
Han blev tydligen arg på sig själv-
-om han hade en svag dag eller kände sig dålig.
Men de som kände till det-
-var väldigt få.
Han lät inte myndigheterna veta-
-för man undrade i parlamentet-
-varför inte Mike Hawthorn gjorde värnplikt.
Han lät inte sina läkare berätta varför.
Han nämnde aldrig sjukdomen, men han led av den.
Jag tror att han märkte av den mer vissa dagar än andra.
Det var väldigt spännande att vara i Monaco.
Vi köpte en båt som vi bodde i.
Peter hade en stilig bilolycka där hans bil hamnade i vattnet.
Det var kul. Jag tror att det hände två gånger.
Nån sa: "Vet du att din man körde ner i vattnet?"
Jag sa: "Ingen fara. Det gjorde han i går med."
Peter och Mike hade kul ihop-
-så när jag dök upp fungerade vi bra ihop direkt.
Vi hade en härlig och kul tid ihop.
Peter ansågs vara en trevligare person än Mike.
Mike kunde vara väldigt oartig och kort.
Men med de han gillade-
-var han en väldigt bra vän.
"Mon ami mate" var som en serie.
Två personer reser till Mars.
De ser en marsian-
-och försöker vara vänliga och säger: "Hej, mon ami mate."
Det roade Peter och Mike-
-och de kallade varandra "mon ami mate".
Det var trevligt och mon ami mate och sånt.
Men jag tror inte att det var till Ferraris fördel.
Formel 1-lagens ägare är dåliga på att leda-
-när två väldigt snabba förare är i samma lag.
Det händer igen och igen.
Collins och Hawthorn kom som ett paket-
-och för första gången hade Enzo Ferrari en situation-
-där det han sa till Peter-
-påverkade Mike och vice versa.
Det påverkade deras körning.
De brukade lattja runt och byta plats-
-i stället för att koncentrera sig helt.
Tävlingsandan var lite avmattad-
-mellan Mike och Peter, till deras nackdel.
Roy Salvadori sa till mig:
"Om jag var Ferrari skulle jag ha sparkat dem."
De var så nära vänner.
De var nästan gladare när den andre vann.
"OTUR ÄR EFFEKTEN"-
-"AV DET VI INTE HAR KUNNAT GÖRA ELLER FÖRUTSE."-ENZO FERRARI
Enzo älskade när hans förare drev på varandra.
Vissa for illa, men det var sånt som hände.
Det påstås att Hawthorn och Collins gick ihop mot Luigi Musso-
-som var den siste store italienska föraren.
Han skrev om allt han var tvungen att stå ut med från dem.
Tillsammans är man starka och de var enade mot Luigi.
Han lär fundera över vad de säger.
Han förstår inte. Det kan inte ha varit lätt.
Han hade en relation med Fiamma.
Hon var väldigt vacker.
Jag har aldrig varit så lycklig och kär som jag var i honom.
Det var otroligt och underbart.
Han kände att han bar Italien på sina axlar-
-och han körde över sin förmåga.
Utöver att han var den enda italienaren att räkna med i Formel 1-
-och hos Ferrari-
-var han inte heller nån bra affärsman.
Han försökte importera bilar från USA till Italien.
Hans investerare blev alltmer oroliga.
Det sägs också att han hade en del spelskulder.
Han var under ekonomisk press.
Pressen hade ökat, liksom Mussos skulder.
Samtidigt hägrade enorma summor-
-om man vann Frankrikes Grand Prix.
Det var Mussos race att vinna.
Vid några tillfällen i början av racet-
-försökte han hålla Hawthorns hastighet-
-genom den snabba högersvängen efter depån.
Han åkte längs kanten och det sprutade damm och stenar.
Några av fotograferna sa:
"Han är på gränsen."
Han låg lite fel. Han låg lite bredvid linjen.
Vänsterhjulen gick i gruset-
-bilen voltade och han kastades ut.
Under sjunde varvet kom inte Luigis bil.
Jag trodde att den kanske hade gått sönder.
Ingen signalerade och då är det illa.
Han kastades ur och fick en skallskada som tog hans liv.
Jag var ung och min värld föll samman.
Jag sprang mot fönstret för att kasta mig ut.
När en dödlig olycka sker är det inte av ett enda skäl.
Det är flera saker som sker samtidigt-
-som gör att ett liv offras.
När Luigi Musso dog blev Ferrari upprörd.
Han visade sin sorg bland annat genom att trösta Mussos flickvän.
Han köpte en blomsteraffär åt henne-
-och umgicks mycket med henne. De hade en ganska lång relation.
En förare måste vara säker på sin förmåga-
-utan att vara naiv och tro att det inte kan hända dem.
Om det är olja på banan i en kurva-
-kan man sladda av banan.
Man inser att det var över ens förmåga.
Man accepterar det eller så kör man inte.
Ingen tvingar en att köra.
Det var hemskt när man hörde att nån hade dött.
Men i slutändan var det hans val att köra.
På den tiden visste alla att det var väldigt farligt-
-men de gjorde det ändå.
Om man körde av och bilen slog runt-
-var det bättre att kastas ut-
-än att sitta fast i bältena-
-och krossas när den landade eller att brinna till döds i elden-
-som alltid följde när bensintanken gick sönder.
En gång var Peter nära att säga nåt. Jag sa: "Låt bli."
Vi pratade aldrig om farorna med motorsport.
Hade vi gjort det hade vi förvärrat rädslan.
Rädslan gömmer man undan. Man vill inte ta upp den.
Är man ihop med en racerförare-
-får man acceptera risken att nåt händer.
På den tiden var det väldigt farligt.
Det fanns en svart humor bland förarna-
-som en försvarsmekanism.
På en bana skedde en olycka-
-där föraren reste sig och gick. Då suckade publiken.
Det är hemskt, men sant.
Folk kommer för spänningen.
Jag tog tider under en period.
Det höll rädslan borta.
Men jag var säker på att Peter aldrig skulle dö.
Det var enkelt att ignorera risken att nåt skulle gå fel.
Sommaren kom till Silverstone lördagen den 19 juli-
-för 1958 års brittiska Grand Prix-
-race sex av tio som räknas till världsmästerskapet.
Publiken kom också i tiotusental-
-till banan-
-för att se denna stora händelse.
Världsmästerskapet gör racet än mer spännande.
På grund av vårt äktenskap hade Peter bestämt sig-
-för att köra de återstående racen för året och sen sluta.
Grattis till Reims, Mike.
Du har ingen extra flaska champagne på dig?
Inte än.
Berätta om det här loppet.
Vi vann sist, så alla tror att Ferrari kommer att vinna.
Men det är en helt annan typ av bana.
Collins ligger etta-
-och Silverstone ser en höghastighetsexercis-
-mellan tre av de största racingmästarna.
Collins var helt med den dagen.
Han hade full kontroll från start till mål.
Collins leder med 27 sekunder-
-i ett race där medelhastigheten är 165 km/h.
Collins var enormt snabb.
Man kan inte beskriva hans fart på annat sätt-
-vid Silverstone.
Peter Collins vinner efter ett magnifikt race.
Mike Hawthorn är tvåa.
Vinsten på Silverstone var oväntad.
Men han tog ledningen från start-
-och vann överlägset. Han körde fantastiskt.
Det var en seger på hemmaplan.
Guldgossen Peter Collins vann-
-och den andra guldgossen Mike Hawthorn kom tvåa.
Vad kunde ha gått bättre?
Mellan det brittiska Grand Prix och Nürburgring-
-hade vi lagt ett bud på ett hus.
Vi såg fram emot att åka tillbaka.
Problemet för mr Ferrari-
-var att han hade lidit så av att ha förlorat sin son Dino.
Han överförde nåt av sin faderliga kärlek och ambition-
-till Peter Collins.
Den gamle mannen var rädd att Collins fokus i livet-
-inte skulle vara racing.
Det var en underbar tid-
-när vi planerade för framtiden.
Peter bad mig att inte följa med till Nürburgring.
Han sa: "Det är så mycket jobb med huset."
"Du borde fixa med det i stället."
Jag svarade: "Nej. Du åker inte utan mig."
"EN MAN HAR INGET BEHOV AV UNDERHÅLLNING."
"UNDERHÅLLNING DISTRAHERAR FRÅN PLIKTEN."-ENZO FERRARI
När man tänker på tidens banor var Spa väldigt snabb-
-men Nürburgring var kilometer av tortyr.
Det var 180 kurvor per varv och av alla sorter.
Vädret kunde slå om rejält-
-som på alla banor uppe i bergen.
Det var nog den mest krävande banan.
Vindlande, smal, krävande och oförsonlig.
Bilen var mycket i luften.
När förarna är i rätt sinnelag-
-jobbar de med muskelminnet.
Men det finns alltid nåt oväntat runt nästa kurva.
Det var nog det största problemet med Nürburgring.
Jag tänkte att det bara var ännu ett race.
Jag var inte särskilt orolig.
Jag litade helt på Peter.
Phil Hill ledde Formel 2-klassen-
-tills fjädringen började ge upp, liksom hans bromsar.
Och i sina Formel 1-bilar-
-hade Hawthorn och Collins-
-precis samma problem.
Men de närmar sig den skarpa slutkurvan-
-och slåss om ledningen med Tony Brooks.
Tony körde så mjukt.
Jag körde om Mike under ett varv-
-och sen körde han om mig. Vi bytte plats under några lopp.
Sen tog jag ledningen.
När de här två slitna Ferraribilarna-
-bara fick allt långsammare varvtider-
-behövde förarna köra vildare för att kompensera.
Jag kom in på raksträckan-
-och jag kollade bakom mig var Mike och Peter var.
Jag såg ingen av dem bakom mig.
Jag satt med tidtagargrejerna i depån.
Peter dök inte upp, så jag började undra.
Jag försökte fokusera på tabellen.
Enligt Mike, som låg bakom Collins-
-tänkte han när bilen försvann i gräset:
"Nu överhettade du den, klantarsle."
Han väntade sig att se honom-
-köra upp på vägen efter en stund.
Han var lite orolig att Collins skulle få sladd-
-och för att köra på honom.
Till sin förskräckelse stegrade sig bilen i backen-
-och han såg bara en glimt av hur hans vän Peter Collins-
-kastades ut och flög genom luften.
Mr Hawthorn, du körde precis bakom Peter Collins-
-när olyckan skedde. Vad hände?
Vi körde ner i en liten dal...
...följd av en skarp högersväng.
Han tog ut den för mycket och svängde för sent.
Bilen träffade barriären och välte.
-Hur snabbt körde han? -Jag vet inte.
-Hur snabbt körde du? -Jag vet inte.
Jag fick inte höra om Peters olycka förrän efter racet-
-när han flögs till sjukhuset i Bonn.
Jag frågade om jag fick åka, men de sa nej.
Pappa jobbade för Förenta Nationerna-
-och hade alltid nån som höll koll på Peters race.
FN-mannen ringde min pappa och sa att Peter hade råkat ut för en olycka.
Pappa drog i några trådar och ringde sen sjukhuset.
När jag väl kom till sjukhuset-
-var det första jag fick höra:
"Du har ett samtal som väntar i receptionen"
Det var pappa som ringde från New York.
Han berättade att Peter hade dött.
Jag tyckte att det var så fint att han tog på sig att berätta det.
Jag sa att jag ville se honom.
De visade mig ner.
Han var i källaren där det var svalare.
Jag gick ner och tittade. Jag såg en fot.
De hade täckt honom, men en fot stack ut.
I det ögonblicket förstod jag att han var död. Det var det.
Vi fick bara ett och ett halvt år ihop, men det var en underbar tid.
COLLINS DÖR EFTER KRASCH I TYSKT RACE
Det var första gången jag såg Mike gråta.
Han var utom sig över att ha förlorat sin bästa vän.
Kan du säga några ord i egenskap av vän-
-om Peter Collins som person och förare?
Han var en av de bästa förarna.
Som en vän... Han var min vän.
-Vet du vad rädsla är? -Jag har alltid levt med rädsla.
-Vilken är din största skräck? -Allihopa.
"GENTLEMANNAFÖRARNAS TID ÄR FÖRBI."-ENZO FERRARI
Det är i dag svårt att greppa hur det var.
Att Ferrari gick igenom den perioden och kom tillbaka-
-visar hur stor Enzos passion för motorsport var-
-och hans förmåga att vända blad och gå vidare.
Efter att ha gått igenom så pass mycket-
-var han som en person i krig.
Han förlorade förare och allt.
Han gjorde sitt bästa för att bete sig passande.
Till vilken grad han faktiskt kände nåt är svårt att säga.
När man tänker på Peter Collins elegans, sportslighet-
-och det han gjorde i Monza 1956-
-märker man att Collins gjorde fantastiska, ödmjuka gester.
Om man tittar på Luigi Musso och Eugenio Castellotti-
-var de kluvna i sitt stöd, men de gav Formel 1-
-det italienska äroelementet.
Det var svårt för båda förarna.
De kraschade båda och dog under den pressen.
Sen hade vi Alfonso de Portago, som var en bilburen James Dean.
Det tilltalande med 50-talsförarna var att de var så olika-
-samtidigt som de var eniga i att utsätta sig för enorma risker.
Varje gång en förare dog-
-ökade pressen på Enzo Ferrari och laget.
Lagledaren Romolo Tavoni berättar att mr Ferrari var förkrossad.
Hans första reaktion var att sluta med Grand Prix.
Det blev för mycket.
Hawthorn träffade honom och sa att han ville köra klart säsongen.
"Jag kan köra nåt annat, men jag vill köra en Ferrari."
Han miste nog kärleken till racingen-
-men han ville fortsätta för Peters skull.
Efter varje race under resten av säsongen-
-sa Mike: "Ännu ett jäkla lopp jag inte behöver köra igen."
Men hur man än vänder på det-
-hade han chansen till världsmästartiteln.
Han ansåg att Peter skulle ha vunnit-
-och det gjorde honom arg.
Mellan Italiens Grand Prix och Marockos Grand Prix-
-var det sex spända veckor.
Alla var på Mike hela tiden.
Varje gång vi var på puben sa de: "Inte långt kvar nu."
Så vi stannade hemma.
Den brittiska pressen var eld och lågor-
-över att det kunde bli en brittisk Formel 1-världsmästare-
-för första gången.
Daily Mirror kallade det för "uppgörelsen under solen".
Michael var väldigt nervös. Han var inte sig själv.
Han brukade vara en bekymmerslös person.
Ibland behövde han lugna sig, vila och ta det lugnt.
Jag märkte alltid när han kände-
-att han behövde ta hand om sig själv.
Innan ett race blev jag överraskad av att Mike kom in i mitt rum-
-och var hos mig hela natten. Det var olikt honom.
Han ville ha närheten.
Han var väldigt nervös.
Allt Moss behövde göra för att vinna världsmästartiteln-
-var att slå Hawthorn och gärna köra det snabbaste varvet-
-vilket gav en extra poäng, medan Mike blev lägre än trea.
I slutet av racet i Marocko-
-var Phil Hill hederlig nog att ge Hawthorn andraplatsen.
Moss gjorde allt han kunde. Han vann-
-med snabbaste varvet.
Men i slutändan fick Mike Hawthorn världsmästartiteln.
Mr Ferraris reaktion på att vinna världsmästerskapet-
-efter ett i så många avseenden katastrofalt år-
-var en av överväldigande lättnad.
Moss slutade på en ynka poäng efter Hawthorn.
Mr Ferrari förstod att det var nåt lurt med det, men en vinst är en vinst.
Med ett par varv kvar låg Stuart Lewis-Evans fyra-
-när motorn gick sönder och bilen fattade eld.
När han väl lyckades ta sig ut-
-var han redan allvarligt bränd.
Mike avskydde när förare skadades-
-och visste att Stuart var illa däran.
Efter racet sa han till Enzo att han tänkte sluta.
Enzo blev ursinnig.
Hur går det för Stuart Lewis-Evans?
Han har svåra brännskador.
Han flög med oss, liggande på en bår.
Han pratade och drack te-
-men han lider uppenbart av smärtorna.
Hemresan var verkligen bitterljuv.
Mike Hawthorn var världsmästare.
Å andra sidan led Lewis-Evans enormt av brännskadorna.
Han dog efter några dagar i London.
Tittar man på Mike efter vinsten-
-ser han inte glad ut. Varför skulle han?
Det var ett år Mike gärna hade glömt-
-men nu var han världsmästare.
Han var en bra världsmästare. Han såg bra ut och talade väl.
Han axlade manteln extremt bra.
Jag har tävlat i åtta år.
På de åtta åren nådde jag toppen. Men nu är det dags.
Tack så mycket för att ni kom-
-och lyssnade så tålmodigt på mig.
Jag hoppas att några av er kommer och hälsar på-
-så tömmer vi de där. Tack så mycket.
"MAN MÅSTE JOBBA OAVBRUTET"-
-"ANNARS TÄNKER MAN PÅ DÖDEN." -ENZO FERRARI
Den 22 januari 1959-
-hade Mike ett lunchmöte i London.
Han ville inte åka till London. Han mådde inte bra.
Jag visste att han hade ont.
Jag hade sett honom vrida sig på golvet i smärta.
När jag kom tillbaka till England ville jag träffa Mike direkt.
Vi bestämde oss för att ses efter lunchen.
Han skulle komma till mitt hotell.
När han körde längs Hog's Back Road-
-hamnade han bakom en Mercedes-Benz 300 SL Gullwing.
Han såg att det var Rob Walker som körde.
Jag såg Mike Hawthorn i en Jaguar bakom mig-
-så vi gasade för fullt bredvid varandra.
Rob tänkte: "Det här är lite för mycket för mig."
"Jag är inte racerförare egentligen."
Jag såg verkligen fram emot att träffa honom.
Jag ville gärna att Mike skulle berätta hur det känns-
-att vara med om en olycka.
Passerar hela livet i revy eller vad händer?
När jag kom in på hotellet... Receptionisten kände mig.
Han visste vad som hade hänt eftersom Peter brukade bo på hotellet.
Receptionisten såg inte på mig.
Jag gick in i hissen, åkte upp till våningen jag bodde på-
-och gick in på mitt rum. Då knackade hotellchefen på dörren.
Han berättade att Mike hade dött.
Jag blev... Jag menar... Jag blev helt förkrossad.
Det var fruktansvärt.
Rob lyckades bända upp bakdörren.
Han har berättat-
-att Mikes ögon var glasartade och att han hörde ett svagt andetag.
Sen var det över.
MIKE HAWTHORN DÖD
Jag var i Yorkshire när jag fick nyheten-
-och jag kunde inte tro det.
Att...
När jag väl accepterade det...
Jag hade många vänner där och de...
Jag gick en lång promenad över hedarna.
Jag hörde det på tv hemma.
Det var väldigt, väldigt sorgligt.
Och så onödigt dessutom.
Det är förstås enkelt att säga med allt i backspegeln.
Jag tror att han fick en blackout, för han kunde vägen utantill.
Han kunde bilen. Han brukade tävla med den.
Vägen kan ha varit hal, men Mike har fått sladd massor av gånger.
Han svimmade nog-
-så han var nog helt omedveten om olyckan.
Det är vad jag tror och hoppas.
Mikes liv var tragiskt.
Han fick bara njuta av världsmästartiteln i tre månader.
Sen var allt slut.
MIKE ÄR DÖD
De som kände honom sa att han aldrig hade överlevt till 35.
Jag vet inte om det var sant eller inte.
Men prognosen var inte särskilt ljus.
Sin sista jul tillbringade han i sängen. Han var inte kry alls.
Hans doktor berättade senare-
-att han bara hade haft några få år kvar.
Sättet han dog på var antagligen det bästa för Mike.
Du har varit tydlig om de som har slutat.
Du sa att tiden kommer att avgöra deras värde.
Det är inte människans sak att avgöra-
-vad vi ska tycka.
Bara tiden kan göra det och tiden är obeveklig.
En racerförare i en racerbil-
-kommer alltid att utmana gränserna.
Ferrari försökte inte motverka det.
Han ville ha förare med den inställningen.
Jag skulle först och främst vilja påstå-
-att jag inte har gjort nåt annat än det som har skänkt mig njutning.
Jag gjorde nåt som var viktigt för mig av helt själviska skäl.
Jag är trygg med tanken-
-på att det jag gjorde inte var skadligt för andra.
De var enastående, Castellotti, Musso, Portago-
-Collins och Hawthorn. Det var ett otroligt gäng.
Ett gäng med personligheter utöver att de hade talang.
Att förlora de förarna en efter en-
-var fruktansvärt. Det kan inte ske i dag-
-och var nog unikt i sporthistorien.
De var lite som stridspiloter eller gladiatorer.
De var...
De var stjärnor.
De hade varit först ur skyttegraven-
-eller ett landstigningsfordon.
De här killarna var...
De var krigare.
"VINN ELLER DÖ, SÅ LEVER DU FÖR ALLTID."-ENZO FERRARI
MELLAN 1950 OCH 1960-
FÖRLORADE 39 FÖRARE SINA LIV.
ENZO FERRARI BODDE OCH ARBETADE I MODENA I ITALIEN-
FRAM TILL SIN DÖD VID 90 ÅRS ÅLDER.
FERRARI INNEHAR REKORDET SOM DET MEST FRAMGÅNGSRIKA LAGET-
-I SPORTENS HISTORIA.
Översättning: Oskar Blomberg BTI Studios